OKNO DO DVORA
Jste muž a je vám přes 40?
Cítíte se po ránu unavený a skleslý? Máte pocit, že...?
Zde odpočívají zlomené kosti L. B. Jefferiese
- Jefferies. - Blahopřeji, Jeffe.
- K čemu? - Že se dneska zbavíš sádry.
- Kdo říká, že se jí zbavím? - Je přece středa.
Přesně 7 týdnů od toho dne, co sis zlomil nohu. Nebo ne?
Gunnisone, jak se z tebe mohl stát šéfredaktor s tak mizernou pamětí?
Šetrností, pílí a tvrdou prací.
A taky že jsem viděl nakladatele se sekretářkou.
- Netrefil jsem se? - Ne.
Až teprve příští středu se vyloupnu z téhle sádrové kukly.
To je ale nepříjemný, Jeffe. Co se dá dělat, mám prostě smůlu.
- Zapomeň na to. - Je mi tě hrozně líto, Gunnisone.
Jistě je to pro tebe strašná představa, že budu ještě týden v sádře.
Budu se muset obejít bez svého nejlepšího fotografa.
- A ty přijdeš o skvělou práci. - Jakou?
- O tom teď nemá smysl mluvit. - Ale no tak, kde to je?
V Kašmíru. Ráno jsem dostal tajnou zprávu z ministerstva,
že se tam asi něco semele.
Říkal jsem ti, že se ta oblast má sledovat.
- Jo. - Takže kdy odjíždím? Za hodinu?
- S tou sádrou? Ani nápad. - Nebuď směšnej.
Fotit můžu i z džípu. A třeba i ze hřbetu buvola.
S člověkem, který je pro nás tak cennej, nemůžu riskovat.
- Pošlu Morgana nebo Lamberta. - Morgana nebo Lamberta? Skvělý.
Já přijdu kvůli tobě málem o život, a ty mě za to připravíš o práci.
Neměl jsi při automobilových závodech stát uprostřed dráhy.
Chtěl jsi, aby v té reportáži bylo drama, tak jsi ho měl.
A ty taky. Zatím ahoj.
Ne, počkej, Gunnisone. Ty mě přece odsud musíš dostat.
Šest týdnů tu sedím a nemám na práci nic jinýho než pozorovat z okna sousedy.
- Nashle, Jeffe. - Jestli mě z tý bažiny nudy nevytáhneš,
- jsem ve stavu udělat něco drastickýho. - Jako třeba co?
Třeba to, že se ožením. Pak nebudu smět nikam ani na krok.
Nejvyšší čas. Jinak z tebe bude osamělej a zapšklej stařec.
Hele, umíš si to představit,
jak rychle běžím domů, tam je vedro, běží automatická pračka,
ještě myčka na nádobí, taky drtič na odpadky...
- A do mě rejpá žena. - Jeffe, teď už ženy nerejpají.
- Teď diskutují. - Nepovídej, vážně?
V lepších čtvrtích možná jo, ale tady, co bydlím já,
- se tomu pořád říká rejpání. - Jo? Ty to víš nejlíp.
- Tak zatím, zavolám ti. - Snad příště budeš mít lepší zprávu.
- Dobré ráno. Povídám, dobré ráno! - Dobré ráno.
Pardon. Myslím, že je sázíte moc hluboko.
A taky je moc zaléváte.
- Slyšíte mě? - Starejte se o sebe.
No tohle!
To jsou způsoby!
Ve státě New York se šmírování trestá šesti měsíci káznice...
- Dobrý den. - ...a ty bývají bez oken.
A dřív se za to dokonce vypalovaly oči rozžhaveným železem.
Některá z těch polonahejch dam, který věčně pozorujete, by za to stála?
Bože. Dneska se lidi navzájem jen špehujou.
Kdyby radši vyšli ven a podívali se do vlastního domu zvenčí.
Nemyslíte? Tohleto je aspoň moje filozofie.
- Reader's Digest, duben 1939. - Čerpám jen z nejlepších pramenů.
- Dneska mi nemusíte měřit teplotu. - Fajn. Stejně se ale podíváme.
Já jsem měla být radši jasnovidka než dělat sestru od pojišťovny.
Mám totiž čuch na maléry, cejtím je už na dálku.
Například ten krach na burze v '29. Ten jsem předpovídala.
- Jak jste to mohla tušit, Stello? - Lehce.
Ošetřovala jsem ředitele General Motors.
Prej něco s ledvinama, ale podle mýho to byly nervy.
A tak jsem si řekla: Z čeho má asi takový špatný nervy?
Leda z nadvýroby, to je malér.
Když musí ředitel General Motors chodit 10krát denně na záchod,
pak je to v celý zemi na pováženou.
Jenže v ekonomice nemají ledvinové potíže
žádnou souvislost s burzou, ani v nejmenším.
- Ke krachu ale došlo. - Jo.
A zrovna teď cejtím malér teď tady u vás.
Nejdřív si rozmašírujete nohu, a pak začnete koukat lidem do oken.
A vidíte, co nemáte? Malér.
Už vás vidím u soudu. Všude samej advokát v dvouřadovým obleku.
A slyším tu vaši obhajobu: Pane soudce, byla to jen nevinná zábava.
Miluji své sousedy, opravdu.
A soudce na to: Blahopřeji vám,
z té vaší opravdové lásky vzešly tři roky káznice.
Byl bych snad vděčný i za nějaký ten malér.
- Trpíte hormonální poruchou. - To poznáte z teploměru?
Ty polonahé krásky, na který koukáte,
vám nezvýšily za měsíc teplotu ani o stupeň.
No nic.
Ještě týden.
Asi máte pravdu. Mám pocit, že tu vážně dojde k maléru.
Dyť to říkám.
Vy snad ten oheň škvaříte, ne?
- To vám rozproudí krev. - Aha.
- Jakej malér? - Lisa Fremontová.
To snad ne. Dyť je to krásný mladý děvče.
A vy jste koneckonců zdravej mladej mužskej.
- Čeká, že si ji vezmu. - To je normální.
- Jenže já nechci. - To je nenormální.
- Nějak se na manželství ještě necítím. - To říká každej, než přijde ta pravá.
A že Lisa Fremontová ta pravá je, to pozná každej, kdo není úplně slepej.
- Ale jo, je moc fajn. - Pohádali jste se? - Ne.
- Nečeká snad dítě? - Co?
- Prosím vás, Stello! - I to se někdy stává.
Leckdo se žení s flintou v zádech a jaký pak má šťastný manželství.
- Není to prostě děvče pro mě. - Jo, je dokonalá.
Je až moc dokonalá, až moc nadaná, až moc krásná.
Všechno má prostě až moc, jen nemá to, co bych chtěl od ní já.
A dá se to, co chcete, nějak vyjádřit?
To je jednoduchý.
Patří prostě do té hogofogo atmosféry kolem Park Avenue.
Znáte to. Drahé restaurace, samé literární večírky...
- Rozumní lidi se dokážou přizpůsobit. - Vidíte ji, jak se potlouká světem
s fotografem, kterej má v bance plat za minulý týden?
Kdyby byla aspoň trochu obyčejná.
- Nechcete se vůbec oženit? - Ale jo. Jednou se asi ožením.
Ale jestli to udělám, pak si vezmu někoho, pro koho se život netočí
jen kolem nových šatů, humra k večeři a společenských klepů.
Potřebuji ženu, která...
...půjde kamkoli a udělá cokoli, s láskou.
Takže jediný, co můžu udělat, je rozejít se s ní.
- Ať si najde někoho jinýho. - Jo, jako bych vás slyšela.
Musíš z mého života odejít, protože jsi příliš dokonalá.
Podívejte, já nejsem sice zvlášť vzdělaná, ale jedno vám řeknu.
Když se dva poznají a mají se rádi, má to mezi nima jiskřit,
bum, jako když se srazej auta!
A nemůžou si jen tak klidně jeden druhýho pozorovat, jako v laboratoři.
K manželství lze přistupovat inteligentně.
Nic tak lidem nezkomplikovalo život, jako ta jejich inteligence.
- Moderní manželství. - Citově jsme přece snad trochu vyspěli.
Houby. Dřív se lidi poznali, zamilovali se a vzali se.
Teď čtou ale jen samý knihy, hrají si s učenýma slovama,
choděj na psychoanalýzu, a za chvíli už na nich člověk nepozná,
jestli jdou na rande, nebo snad k vojenskýmu odvodu.
Každý prožívá věci s jinou intenzitou.
Když jsme se s Mylesem brali, vůbec jsme se k sobě povahově nehodili.
I teď jsme každej naprosto jinej. A přitom nám to spolu ohromně klape.
To je moc fajn, Stello. Udělala byste mi, prosím, sendvič?
Jo, udělám. A namažu vám na něj taky trochu zdravýho rozumu.
Lisa je do vás zamilovaná až po uši.
Poradit vám můžu jenom dvěma slovy: Ožeňte se.
- Kolik vám platí? - Ale no tak!
- Klíče. - Děkujeme.
Kdybyste něco potřebovali, zavolejte.
Pojď už, pojď.
Co tomu říkáš?
Vy jste ale zvědavej.
- Tak co noha? - Trochu bolí.
- A žaludek? - Prázdný jak balón.
- Milostný život? - Žádná sláva.
Ještě nějaké jiné potíže?
Kdo jste?
Od hlavy až k patě...
Lisa...
Carol...
Fremontová.
To je ta dáma, která nikdy nejde v jedněch šatech dvakrát?
Jen proto, že to patří k její práci.
Tyhle dneska přišly z Paříže. Myslíš, že je prodám?
To bude záležet jistě i na ceně. Když se započítá cena letenky, dovozní clo,
- nepřímé daně, přirážka ze zisku... - Za 1100 jsou zadarmo.
1100? To by měly figurovat na burzovním seznamu.
V téhle ceně jich prodáme za den tucet.
- To je kupují výběrčí daní? - I kdybych si je musela koupit,
- stály by za to. - Něco se oslavuje?
Dnes je přece náš svátek.
Co já vím, dnes je obyčejná středa. Takových je v kalendáři spousta.
Dnes je premiéra, která zahajuje poslední zoufalý týden pana J. V sádře.
Ani jsem si nevšiml, že je nějaký velký zájem o lístky.
Protože jsem je všechny nakoupila já.
Tahle tabatěrka už pamatuje lepší časy.
Tu jsem si koupil v Šanghaji. Ta teda pamatuje lepší časy.
Je otlučená a nepoužíváš ji. Je moc ozdobná.
Mám pro tebe novou, stříbrnou, jen s vyrytými iniciálami.
Neměla bys kvůli mně tak utrácet.
Ale já chtěla.
Co bys řekl pro začátek večeři v Jednadvacítce?
Ledaže bys měla objednanou sanitku.
Mám něco lepšího. "21".
Děkuji, že jste počkal, Carle. Kuchyň je tady vlevo.
Víno vezmu já.
- Dobrý večer, pane Jefferiesi. - Dejte to vše do trouby.
- Na mírný plamen. - Ano, madam.
- Otevřeme víno? - Tak dobře.
- Je to montrachet. - Vezmi hodně velký sklenice.
Někde tam bude i vývrtka.
Ukaž.
- Tyhle stačí? - Jo, fajn.
Nic není tak nudný a protivný jako mít tak dlouho sádru.
- Poslední týden je určitě nejhorší... - Dovolíte, pane? - Prosím.
To tedy jo. Už abych se toho zbavil.
Postarám se, aby to byl týden, na který nezapomeneš.
Děkuju.
Počkejte, Carle.
- To by mělo stačit i na taxík. - Děkuji, slečno Fremontová.
- Příjemný večer. - Díky, dobrou noc.
Dobrou noc.
To byl ale den!
- Jsi unavená? - Vůbec ne.
Celé dopoledne bylo jednání,
pak jsem běžela do Waldorfu na drink s madam Dufreneovou.
Zrovna se vrátila z výzvědné cesty do Paříže.
Pak honem na oběd do "21" s lidmi z Harper's Bazaar,
a tam jsem objednala tuto večeři.
Pak ještě dvě přehlídky, každá úplně jinde.
Potom koktejl s Haywardovými. Jde nám o tu přehlídku.
A pak jsem se běžela převléknout.
Teď mi ještě řekni, prosím, copak měla paní Haywardová na sobě.
Ohromně jí to slušeno.
Měla božské šaty z italského ručně tištěného mušelínu.
- Z italského? - Ty jsi ale...
A to jsem o tobě zařadila tři pochvalné zmínky do naší rubriky.
- Takovou reklamu bys nikde nekoupil. - Já vím.
Jednou si třeba taky budeš chtít založit vlastní studio.
A jak bych ho asi řídil, řekněme, z Pákistánu?
Jeffe...
Měl by ses už usadit. Vybírej si práci.
- O žádné zajímavé nevím. - Můžeš si ji vytvořit.
- Měl bych z časopisu odejít? - Ano. - A proč?
Kvůli sobě a mně.
Hned zítra ti můžu obstarat řadu zakázek, focení módy.
- Nesměj se, myslím to vážně. - Toho se právě obávám.
Umíš si mě představit, jak jedu fotit módní přehlídku v džípu,
vysokých sportovních botách a tři dny neholenej? To by mělo úspěch?
Představuji si ale, jak by ti to slušelo v tmavomodrém flanelovém obleku.
No tak, necháme už těch hloupostí, co říkáš?
Půjdu se podívat, jak je na tom večeře.
Slečna Osamělá.
Vidíš? Takový starosti ty nikdy mít nebudeš.
Ne? Ty snad vidíš až ke mně do bytu na 63. ulici?
To ne, ale je tady jeden byt, který je zrovna tak oblíbený jako tvůj.
Vždyť víš, slečna Sošná, ta baletka.
Je jako včelí královna se svou svitou trubců.
To je pro ženu ten nejtěžší úkol, kličkovat mezi vlky.
Děkuji.
Tenhle z nich vypadá nejblahobytněji.
Ona ho ale nemiluje, ani ostatní.
Jak to můžeš na tu dálku poznat?
Říkals přece, že je to jako u mě doma, ne?
Doufám, že tentokrát už to bude propečené.
Odkud je slyšet ta krásná hudba?
Naproti má ateliér jeden skladatel.
Žije sám, má za sebou nešťastný manželství.
Zní to moc krásně.
Jako by to skládal přímo pro nás dva.
Není divu, že mu to jde ztěžka.
Proti večeři nemáš námitky?
Liso, je to dokonalé.
Jako vždy.
Velký rozdíl mezi lidmi a tím, jak žijí, není.
Všichni přece mluvíme, jíme, pijeme, smějeme se...
- Počkej, já ti to... - Pokud mi nechceš říct pravdu
a něco přede mnou skrýváš, snad bych to pochopila.
- Nic před tebou neskrývám. - Já to nechápu.
Jaký je podle tebe rozdíl, jestli žiješ tady, tam nebo jinde?
- Člověk se přece může přizpůsobit. - Někteří lidé ano.
Při fotografování taky cestuješ z místa na místo.
Jako turista, který je na věčných prázdninách.
- To je tvůj názor, máš na něj právo. - Je opravdu směšné,
že to může dělat jen určitá a úzce vymezená skupina vyvolených.
To je jen konstatování.
A pravdivé. Můžu ti to zdůvodnit, když laskavě zavřeš na chvíli pusu.
Jestli to chceš zdůvodňovat takto, nechci to poslouchat.
- Nerozčiluj se. - "Já se nehodím sem, ty se nehodíš tam."
Podle tebe by se měli všichni narodit a umřít na jednom místě.
Tak dost!
- Už jsi někdy jedla rybí hlavy s rýží? - Jistě že ne.
A to bys asi musela, kdybys byla se mnou.
Už jsi někdy mrzla v mrňavým letadle
5 tisíc metrů vysoko při 20stupňovým mrazu?
Každou chvíli. Kdykoli mám po obědě čas.
Už na tebe někdo střílel nebo tě chtěl přejet?
Schovávala ses do pytle, protože se někdo bál zveřejnění své fotky?
Nebo ty podpatky a punčochy. Ty jsou do džungle skvělé prádlo,
- které váží deset deka. - Pět. - Dobře, tak pět.
S tím bys měla úspěch ve Finsku, než bys zmrzla na kost.
Jestli se v něčem vyznám, tak v tom, že vím, kdy si mám co vzít na sebe.
Jo. Ale zkus sehnat v Brazílii baloňák. A že tam leje bez ustání.
Liso, při téhle práci musí člověk vystačit s jedním kufrem,
spát musíš často v nějakým autě, o koupání ani nemluvě.
Jídlo, které dostaneš, se občas dělá z něčeho,
na co by ses nemohla podívat ani zaživa.
Nemusíš se mi snažit znechutit, jen abys dokázal, že nemám pravdu.
Já se ti to snažím líčit lepší, než to je.
Buď k sobě upřímná. Pro tenhle způsob života se nehodíš, jako většina.
- Nedá se s tebou diskutovat. - Ale dá. Jen říkám, jak to je.
Já vím, někdo jiný by mi to mohl vylíčit jako ideální dovolenou,
a já bych potom byla strašlivě zklamaná.
Počkej. Jestli o tom chceš mluvit takhle ironicky, milerád ti vyhovím.
Ne, to bych dost nerada.
A máme to. Ty nechceš zůstat tady a já nemůžu jít s tebou.
Nebylo by to správné.
Myslíš, že ani jeden z nás se nemůže změnit?
Zatím to tak nevypadá.
Miluju tě, Jeffe. Je mi úplně jedno, čím se živíš.
Jen bych chtěla být součástí tvé práce.
A deprimuje mě zjištění, že se na ní můžu podílet jen tak,
že si předplatím ten váš časopis.
Myslela jsem si, že jsem jiná.
Ne, jseš moc prima, Liso. Vždyť ti celé město leží u nohou.
Všichni ne, jak se zdá.
- Sbohem, Jeffe. - Snad na shledanou.
- Ber to, jak to říkám. - Liso...
Nemohli bychom prostě nechat věci tak, jak jsou?
- A co budoucnost? - Kdy se zase uvidíme?
Až za dost dlouho.
Nejdřív snad možná až zítra večer.
Prší.
Rychle! Vem to!
Počkej, ještě budík!
Rychle ho zamáčkni!
Ukaž, já to udělám.
Ne, nemůžeš jít dál. Víš, kolik je hodin?
Ne, teď ne. Dobrou noc!
- Copak to bude, paninko? - Tohle se jmenuje Hlad.
Člověk by řekl, že se po tom dešti ochladí, ale ono je jen větší vlhko.
To je ono, přesně tam to bolí.
To by vaši pojišťovnu moc nepotěšilo, že spíte v tom křesle místo na posteli.
- Jak to víte? - Máte oči celý zarudlý.
- Zase jste celou noc koukal z okna. - Koukal.
- Co když vás někdo z nich přistihne? - Přijde na to kdo.
- Slečna Sošná například. - Tu pusťte z hlavy. - Jo.
Pití, jídlo, radovánky, to je její.
Taky skončí jako obézní a nešťastná alkoholička.
Slečna Osamělá včera zase usnula opilá u stolu, sama.
Chudák. Kdo ví, snad jednou přeci jen najde svý štěstí.
A někdo ho tím pádem ztratí.
Copak by se tu v sousedství nenašel pro ni jedinej mužskej?
To nevím, ale mám dojem, že ten obchodní cestující bude volný.
- Rozchází se se ženou? - Já to prostě nechápu.
V noci šel v tom dešti několikrát pryč, vždycky s tím svým kufříkem.
- Je přece obchodní cestující. - Co může prodávat ve 3.00 ráno?
Baterky, fosforový ciferníky do hodinek nebo něco podobnýho.
To sotva...
Myslím, že spíš něco odnášel z bytu.
Nejspíš svý osobní věci.
Asi ji chce opustit, zbabělec.
Ono je někdy těžší zůstat než utéct.
To jo. Tohleto může udělat jen opravdicky strašně podlej darebák.
Co teď ráno? Je tam něco novýho?
- Ne, všechny rolety má stažený. - V tomhle vedru?
Teď stažený nejsou.
- Uhněte! Posuňte se, ať vás nevidí. - Kam mám jít, co se děje?
Zrovna se kouká z okna.
- Dívá se sem. - Nejsem stydlivá, ať se podívá.
To není normální pohled z okna.
Dívá se tak, jako by měl strach, že ho někdo právě pozoruje.
Běž pryč! Ten ti dá! Rychle uteč!
Běž dovnitř, běž!
Zítra na shledanou, pane Jefferiesi.
Ne abyste zase spal v tom křesle.
S vámi si člověk popovídá.
Stello.
Vyndejte mi, prosím vás, z pouzdra ten dalekohled a přineste mi ho.
Malér. Štípe mě v nose.
Už aby vám tu sádru sundali a já odsud mohla konečně vypadnout.
Co musí děvče udělat, aby sis ho všiml?
Když je velmi hezká, nemusí dělat nic.
Stačí, když je.
A já snad nejsem? Tak si mě všímej.
Nedá se říci, že bych byl od tebe nějak daleko.
Duchem jsi.
Když někoho chci, tak někoho celého.
- Ty snad nikdy nemáš problémy? - Jeden mám zrovna teď.
Já taky.
Tak mi o něm pověz.
Proč by nějaký chlap odcházel třikrát za noc,
a k tomu v dešti z domu s kufříkem, a třikrát se vrátil?
- Asi se mu líbí, když ho žena vítá. - Ne.
Žena tohohle člověka ne.
- A proč nešel dneska do práce? - Asi dělá doma, je to zábavnější.
Co může být zábavnýho na řeznickým noži
a jedný malý pilce zabalený do novin?
Díkybohu nic.
A proč nebyl celý den za ženou v ložnici?
Na to neznám odpověď.
Liso, tak já ti to tedy povím. Tady se děje něco moc divnýho.
- Obávám se, že se to týká mě. - Jak to myslíš?
Je to tak hrozné, že to nechci vyslovit.
Před chvílí někam zmizel jen v nátělníku a ještě se nevrátil.
To by byla přece strašná práce.
Čím by asi začal, kdyby chtěl rozřezat tělo?
Jeffe, něco ti upřímně řeknu. Začínáš mě děsit.
Slyšels, co jsem říkala? Začínáš mě děs...
Už jde zpátky.
- Měl by ses vidět, Jeffe! - Co se děje?
Koukat lidem z dlouhé chvíle do oken je jedna věc,
ale tak jak to děláš ty, s dalekohledem,
a jak z každé maličkosti vyvozuješ bizarní závěry, to je chorobné.
- Myslíš, že to beru jako povyražení? - Nevím, jako co to bereš.
Ale pokud toho nenecháš, jdu pryč. O co ti vlastně jde?
Chci zjistit, co se stalo s jeho ženou. Proto snad ještě nemusím být blázen.
- Proč si myslíš, že se s ní něco stalo? - Je invalidní, vyžaduje stálou péči,
a přesto u ní její muž ani nikdo jiný za celý den nebyl.
- Třeba umřela. - Kde je tedy lékař nebo pohřebáci?
Nebo si vzala sedativa a spí.
On tam teď je. Nic není vidět.
Je v tom něco divného. Viděl jsem na vlastní oči, jak se hádají.
Pak ty jeho záhadné noční odchody. Ten nůž, pilka a provaz.
A od včerejšího večera už jeho ženu není vidět. Kde je?
To nevím. Třeba svou ženu chce opustit. Je mi to jedno.
Spousta lidí má doma nože, pilky a taky provazy.
Spousta lidí na svou ženu za celý den ani nepromluví.
Spousta protivných žen se s mužem hádá.
Ale jen málokdy to končí vraždou, jak máš na mysli ty.
Sama ses nemohla tomu slovu ubránit, vidíš?
Všechno, co udělal, jsi přece viděl. Ty rolety měl vytažené.
Viděl jsi ho, jak jde po chodbě a přes dvůr rovnou na ulici.
Jeffe, myslíš, že vrah by se nechal takhle vidět?
Neschoval by se za zataženými roletami?
- To je právě vidět, jak je chytrej. - Ale od tebe to není chytrý.
Skutečný vrah by přece nestavěl svůj zločin takhle všem na odiv.
Co ty víš? Za těmito okny se možná odehrávají mnohem děsivější věci.
Kde?
Bez komentáře.
Tak začneme od začátku, Jeffe.
Řekni mi všechno, cos viděl...
a co si o tom myslíš.
Ano?
Na schránce, která k nim patří, je jméno pan a paní Larsovi.
L-A-R-S, Lars Thorwald.
- Jaké má ten dům číslo? - 125, Západní 9.
- Díky, zlato. - Není zač, šéfe. Čím mě pověříte teď?
- Běž domů. - Dobře.
- Ale řekni mi, co teď dělá. - Teď sedí v obýváku, potmě.
Do ložnice ani nevkročil.
- Teď běž domů a vyspi se. Dobrou. - Dobrou noc.
- Tak o co jde, Jeffe? - Do telefonu ti to nemůžu říct, Doyle.
Musel bys přijít, abys viděl, o čem mluvím.
Není to nic důležitého, jen taková malá sousedská vražda.
- Říkals vražda? - Jo, slyšels dobře. - Ale jdi!
Jen mě napadlo, že bych ti mohl přihrát nějakou práci.
Měl jsem za to, že dobrý detektiv má radost, když může pátrat.
- Dnes mám volno. - Co? - Mám dneska volný den.
Nejlepší fotky jsem většinou udělal, když jsem měl volno.
- Tak já se stavím. - Fajn. Přijď co nejdřív.
Moc děkuju, Stello.
Páni, to je ale nádhera! Už jsem se nemohl dočkat.
- Není divu, že vás manžel miluje. - Policie? - Co?
- Volal jste policii? - Na policii přímo ne.
Volal jsem svému dobrému příteli. Jen tak neoficiálně.
Kdepak myslíte, že ji asi rozřezal?
Jistě, ve vaně.
Nikde jinde by tak dobře nesmyl krev.
Ten kufr by měl odnést, než začne prosakovat.
Harry!
Honem, koukněte se.
Myslel jsem, že Doyle přijde, než kufr zmizí. Teď je po všem.
- Jsem tu hned. - Jen žádné hlouposti! - Zjistím, co je to za firmu.
Budu to sledovat odsud.
Meziměsto.
Že ji zabil, tos neviděl. Vážně je to vražda?
Všechno, co dělal, je podezřelý. To, jak v noci a za deště odcházel.
Nůž, pilka, kufr převázaný provazy. To se ta žena propadla do země?
Zní to velmi záhadně. Může to být cokoli, ale vražda to asi není.
Kouzelník, který tu pro obveselení předvádí sousedům svoje triky?
Že by byl tak hloupý a spáchal vraždu, když ho oknem vidí spousta lidí?
A že by jen seděl a čekal, až ho zatkne policie?
Tak jdi a zatkni ho.
Jeffe, ty toho o vraždách moc nevíš.
Naprostí pitomci je spáchají tak chytře, že je na to třeba stovky policajtů.
Myslíš, že tenhle zavraždí svou ženu, nacpe ji do kufru
- a nechá odvézt do úschovny? - I to se může stát.
Leccos se může stát, když zpanikaříš.
Ale v tomto případě jsi vedle. Pořád je ještě doma a nepropadá panice.
Tak jsem si to vymyslel?
Ne, ale pro to, cos viděl, existuje zřejmě jednoduché vysvětlení.
- Například? - Třeba odjela.
Byla vážně nemocná.
Jo, tos říkal.
Jeffe, já už musím běžet.
U nás o tom žádné hlášení podávat nebudu, ale podívám se na to sám.
Mohl bys nakonec ještě vypadat směšně.
Děkuju.
Jeho žena je pryč a já snad zjistím, kde je.
To udělej.
- Neměl jsi bolesti hlavy? - Než jsi přišel, tak ne.
To přejde. Halucinace taky.
Tak zatím.
Tak už běž.
Nájemní smlouvu uzavřel na 6 měsíců. Za pár týdnů mu vyprší.
Je to klidný typ, rád se napije, účty platí ihned,
živí se jako cesťák s bižuterií a s nikým se moc nestýká.
- Dokonce ani jeho ženuška ne. - K tomu už nebude mít příležitost.
Nikdy prý nevyšla z domu. Až včera ráno.
- V kolik? - V šest.
V šest...
- To jsem asi zrovna usnul. - Smůla.
Zrovna v tu dobu Thorwaldovi totiž odcházeli.
Je to směšný?
To zrovna ne.
- A co tvoje žena? - Má se dobře.
Kdo ti řekl, že odjeli?
- Kdože odjel? - Thorwaldovi, v šest ráno.
Jo, domovník a ještě dva nájemníci.
Všichni prohlásili totéž bez sebemenšího zaváhání.
Odjeli ráno na nádraží.
Ale Tome, jak může tohle někdo proboha vědět?
Copak měli na kufrech ceduli Hlavní nádraží?
Domovník ho potkal, když šel domů.
Thorwald mu řekl, že zrovna posadil svou ženu do vlaku.
To přišel ten domovník vážně jak na zavolanou.
Neviděl jsi taky jeho výpisy z banky?
- Co? - Jakou má ta informace cenu?
Jen opakuje neověřenou verzi toho, co mu napovídal sám vrah Thorwald.
Viděl ale někdo skutečně tu ženu, jak nasedá do vlaku?
Všechno to vzniklo proto, žes tvrdil, že jde o vraždu.
A viděl snad někdo, jak tu ženu vraždí?
Chceš ten případ vyřešit, nebo mě chceš snad zesměšnit?
- Pokud možno obojí. - Tak se do toho dej, ale pořádně.
Jdi a prohledej mu byt. Důkazů tam musí být habaděj.
- To přece nemůžu. - Až si třeba zajde pro noviny.
- Když o tom neví, nemůže mu to vadit. - To nemůžu, ani když tam nebude.
To má snad u policie nějaké výsadní postavení, nebo co?
Nerozčiluj mě. Ani detektiv nemůže jen tak někomu vlízt do bytu.
Kdyby mě tam přistihli, přijdu v tu ránu o místo.
Tak se postarej, ať tě nepřistihnou. Když něco najdeš, budeš mít vraha
a nebude vadit, žes porušil předpisy. Když nenajdeš, budeme mít jasno.
Musím tě upozornit, že je něco jako povolení k prohlídce.
To vydává soudce a ten má zákony v malíčku.
- Potřebuje důkazy. - Tak mu je předlož.
Jako bych se slyšel:
Ctihodnosti, jeden můj přítel je detektiv amatér.
A tuhle večer po těžkém jídle se..."
Hodil by mi trestní zákoník na hlavu. Všech šest svazků.
Víš o tom, že zítra už možná v tom bytě nezbyde jediný důkaz?
Toho se děsím vždycky.
Co potřebuješ, abys ten byt mohl prohledat?
Krvavý stopy, který vedou ke dveřím?
Nemám zapotřebí rejpání. Chtěl jsi pomoct.
Teď se chováš takhle.
Jak jsme spolu v tom letadle za války mohli vydržet tři roky?
Tak já jdu na nádraží a ověřím si Thorwaldovu verzi.
To nech plavat, spíš najdi ten kufr. V něm najdeš i jeho ženu.
Málem bych zapomněl. Thorwald měl ve schránce pohled.
Odeslaný v 15.30 z Merritsvillu, to je 130 kilometrů.
Dobře jsem dojela a cítím se mnohem lépe. Líbá Anna.
To je ta Anna, která si myslím, že to je?
Thorwaldová.
Nepotřebuješ ještě něco, Jeffe?
Pošli mi sem dobrýho detektiva.
- Nechybí nám tu gin? - Skočím pro něj.
Ještě rychleji a levou ruku víc nahoru.
ČISTÍRNA
- Haló? - Paní Doylová. - Ano?
- Tady je Jeff. Už se Tom vrátil? - Ještě ne.
- A to se vám vůbec neozval? - Zatím ne.
- Oč se jedná? Něco důležitého? - Ano, Tess, myslím, že jo.
- Hned jak přijde, řeknu mu, ať zavolá. - Ne, to nemusí.
Jen mu vyřiďte, ať sem co nejdřív přijde.
- Thorwald se chystá k odjezdu. - Kdo je Thorwald? - On už bude vědět.
Je to opravdu muž, Tess, nemusíte mít strach.
Dobrou noc, vy vtipálku.
Zase meziměsto.
- Někdo zvoní. Běžte otevřít. - Já jdu.
- Ahoj. - Konečně!
Ahoj.
- Co to máš s vlasama? - Jen jsem si je...
Podívej se na něj. Už se definitivně balí. Vidíš to?
- Nezdá se, že by měl naspěch. - Všechny věci si skládá na postel.
Košile, obleky, kabáty, ponožky. Dokonce i věci svý ženy.
Tu kabelku, co mívala vždy u postele. Měl ji schovanou v prádelníku.
Pak šel k telefonu a někam volal meziměstsky.
A při tom z té kabelky vytahoval šperky.
Zdál se mi nesvůj, jako by se s někým radil.
- Ne se svou ženou? - Co já vím, tak se jí na nic neptal.
Ona mu sice rady udílela, ale on se jí na nic neptal.
- To by mě zajímalo, kam jde. - To nevím.
- Ale co když už se nevrátí? - Vrátí, má tam přece věci.
- Teď už snad můžu rozsvítit. - Ještě ne.
Dobrý, teď už můžeš. Zabočil někam vpravo.
Celý den se snažím soustředit na práci.
- A myslíš na Thorwalda? - A taky na tebe a toho Doyla.
- Už se ti ozval? - Ještě ne.
Říkal, že jde na nádraží, ověřit si, jak to bylo s odjezdem, a kvůli kufru.
Přišlas na něco?
- Vůbec to nechápu. - A co?
Takhle by se žena nezachovala.
Nemám ponětí, o čem to mluvíš.
Ona má svou oblíbenou kabelku
a má ji pořád pověšenou u postele, aby k ní snadno mohla.
Najednou někam odjede a kabelku tu nechá. Proč?
Netušila, že někam pojede. A tam, kam jela, ji potřebovat nebude.
Ano, ale to mohl vědět jen její manžel.
Ženy nemívají šperky v kabelce. Mohly by se poškrábat nebo poškodit.
- Schovávají je do prádelníku? - To taky ne.
Šperky si berou všude s sebou. Ať jede žena kamkoli,
snad kromě nemocnice, bere si s sebou make-up, voňavku a šperky.
- Takže to jsou nezbytnosti? - Věci denní potřeby.
Rozhodně by je nenechávala v kabelce a k tomu v manželově prádelníku.
Já s tebou souhlasím, jenže na to má Tom Doyle standardní odpověď.
- Že odjela s manželem včera v 6.00? - Tak to říkají svědkové.
Na to můžu panu Doylovi říct jediné: Pak to ale nemohla být jeho žena.
- Nebo se v ženách nevyznám. - A co na to svědkové?
Nějakou ženu jistě viděli, ale jeho žena to nebyla.
- Aspoň zatím ne. - Vážně?
Pojď sem.
Jak se bude tvářit, až mu tohle řekneme?
Jako detektiv za moc nestojí.
Nebuď na něj tak přísná, vždyť se snaží.
- Hlavně aby už přišel. - Nepospíchej na něj tolik.
Máme celou noc.
- Cože máme? - Noc. Dnes zůstanu s tebou.
To si budeš muset vyřídit s panem domácím.
Celý víkend mám volný.
To je fajn, ale mám jen jednu postel.
Ještě něco řekneš, a zůstanu i zítra.
A nemůžu ti půjčit ani pyžamo.
Říkal jsi, že musím vystačit s jedním kufrem.
- Ani ten tvůj není tak malý. - Tohle že je kufr?
Příruční zavazadlo pro nouzové přespání.
Malý, ale velmi skladný.
Balila jsi ve spěchu.
No tohle! Fascinující.
Uděláme obchod. Svou ženskou intuici vyměním za postel.
Fajn, to beru.
To je zase ta píseň.
Co ho asi inspirovalo, aby něco takového složil?
Jeho bytná ho inspiruje každý měsíc.
Je to tak krásné.
- Škoda že nemám talent. - Ale zlato, máš.
Máš neobyčejný talent vytvářet nám všem obtížné situace.
- Myslíš? - Jistě.
- Když se rozhodneš zůstat přes noc. - Překvapení je nejlepší součást útoku.
A kromě toho málo čteš detektivky.
Když je detektiv v nesnázích, pomůže mu z nich šikovné děvče.
A ta ho pak vysvobodí z osidel svůdných tanečnic
a zachrání před vášnivými dcerkami boháčů?
- Přesně tak. - Tak je to tedy.
Ale on si ji nakonec nikdy nevezme, viď? To je zvláštní.
Strašně.
- Co kdybychom si udělali pohodlí? - Jsem pro.
Že bych skočila do kuchyně a udělala trochu kávy?
A taky trochu koňaku.
Harry?
- Jeffe. - Ahoj.
- Co jsi objevil novýho? - Spoustu. Začal jsem mít strach,
- že nepřijdeš včas a upláchne nám. - Má to v úmyslu?
Všechny svý věci má složený v ložnici, jenom je zapakovat.
Nahřívám trochu koňaku.
Pan Doyle, nemýlím se?
- Tome, slečna Lisa Fremontová. - Těší mě.
Myslíme, že je Thorwald vinen.
No tak, Tome.
- Ano? - Poručík Doyle? - Je tady.
- Haló? - Poručík Doyle? - Ano.
Ano.
Rozumím.
Díky. Nashle.
Káva bude za chvilku.
- To mu ani neřekneš o těch špercích? - Špercích?
Má schované šperky své ženy u sebe v prádelníku.
- Byly to její šperky? - Byly v její kabelce.
- Což může vést k jedinému závěru. - A to?
Že to nemohla být jeho žena, která s ním včera odjela.
K tomu jsi dospěl...
Žena by prostě svoje šperky doma nenechala, když někam vyráží.
Ale no tak, Tome, tyhle informace ty přece vůbec nepotřebuješ.
Myslím, že ne.
Lars Thorwald je asi zrovna takový vrah jako já.
Chceš říct, že pro všechno, co se tam dělo a děje, máš vysvětlení?
Ne, ale ty taky.
Nahlížíš do zcela soukromého světa.
Lidé dělají v soukromí věci, do kterých ti nic není.
- Třeba se zbavují manželek? - Necháte se vést špatným směrem.
- A co ten nůž a pilka? - Ty nemáš pilku?
- Dole v garáži. - Kolik jsi rozřezal lidí?
Kolikrát jsi použil nože?
Je to celé nesmysl.
Přece nemůžete ignorovat to, že jeho žena zmizela, kufr, šperky...
Na nádraží jsem všechno ověřil. Koupil jí lístek
a deset minut poté ji posadil do vlaku směrem na Merritsville.
- Svědků máme spousty. - S nějakou ženou tam byl,
ale jeho žena to nebyla. Ty šperky jsou...
Vaše ženská intuice se hodí do časopisů, ale do praktického života?
Kolik já ztratil let ověřováním něčeho, co se zakládalo na ženské intuici.
Dobře. Kufr jsi nenašel a tyhle řeči máš z nějakýho proslovu
na vašem policajtským plesu.
Kufr jsem našel půl hodiny po tom, co jsem odešel.
To vám připadá normální, že ho převázal tlustým provazem?
Pokud je na něm rozbitý zámek...
A cos v něm našel? Snad sprostý dopis pro mě?
Šaty paní Thorwaldové, čisté a složené. Ne zrovna moc dobře.
To jste je nevzal na rozbor?
Poslal jsem je tam, kam měly namířeno.
Proč by si brala s sebou veškeré své věci, když tam nezůstane dlouho?
S tím ať si poradí ženská psychologie.
- Vypadá to, jako by se neměla vrátit. - Tomu se říká rodinný problém.
Jestli se nemá vrátit, tak proč to neřekl domácímu?
Já ti řeknu, proč mu to neřekl. Protože něco skrývá.
- Ty domácímu říkáš všechno? - Dej si pozor, co říkáš, Tome.
Kdybych si dával pozor, když jsem za války lítal s tím letadlem,
nemohl bys udělat fotky, který ti vynesly medaili, skvělou práci,
slávu i peníze.
Co kdybychom se teď posadili a pěkně přátelsky se spolu napili?
Zapomeňme na to.
Můžeme si třeba vymýšlet příhody z války.
- Pro vás ten případ skončil? - Nebylo s čím skončit, slečno.
Napijeme se?
Jo, máte pravdu.
No... Půjdu radši domů a vyspím se.
Nejsem zkušený piják.
Jo, Jeffe, kdybys něco potřeboval, obrať se, prosím tě, na Zlaté stránky.
To miluju. Vtipné odchody ze scény.
- Komu byl ten kufr adresován? - Paní Anně Thorwaldové.
Tak počkejme na to, kdo ho vyzvedne.
Víš, ten telefon. Dal jsem jim tvoje číslo. Nevadí ti to?
- Přijde na to, kdo to byl. - Policie z Merritsville.
Volali, že ten kufr si vyzvedla paní Anna Thorwaldová.
Nebuďte dlouho vzhůru.
- Hele. - Co?
Nějak moc mladej, ne?
Co tě to popadlo?
Hrozně nerad bych dal Doylovi za pravdu, ale něco na tom je,
když říkal, že se za těmi okny odehrávají velice soukromý záležitosti.
Je to etické, pozorovat někoho dalekohledem a teleobjektivem?
I když se tím dokáže, že ten člověk vůbec žádný zločin nespáchal.
Já se v etice špehování nevyznám.
Oni přece mohou dělat totéž, pozorovat mě jako hmyz pod sklem.
Kdyby sem někdo přišel, nebude věřit tomu, co vidí.
Že my dva tu sedíme a tváříme se zoufale,
protože jsme zjistili, že někdo nezabil svou ženu.
Něco tak morbidního jsem fakt ještě nezažila.
Měli bychom mít radost z toho, že je ta naše chudinka naživu.
Kam se podělo přísloví "Miluj bližního svého"?
To začnu uplatňovat asi hned zítra.
Asi začnu u slečny Sošné.
To se asi já přestěhuju naproti...
a budu každou hodinu předvádět orientální tance.
Podívaná dnes končí.
Ukázka příštího programu.
Nemyslel si Doyle, že jsem ho ukradla?
Ne, Liso, to si určitě nemyslel.
Tak co říkáš?
No, já...
- Zeptám se jinak. - Díky.
Líbí?
Ano, moc.
- Co se stalo? - Chudáček malej!
- Co to tam leží? - To je ten pes. Něco se mu stalo.
Někdo vypadl z okna?
Vypadá to jako pes.
Je mrtvý!
Někdo ho uškrtil a zlomil mu vaz.
Kdo z vás to byl? Kdo jste mi zabil mýho pejska?
Co jste to za zrůdy?
Slušný sousedi se mají rádi, mluví na sebe
a není jim jedno, když někdo zemře.
Vám je to jedno.
Že někdo dokáže bejt tak zlej a zabít malýho, bezbrannýho pejska!
Jedinej přátelskej tvor, kterej tu měl někoho rád.
To proto jste ho zabili! Protože vás měl rád!
Pojď, miláčku.
Pojďme dovnitř. Je to jen pes.
Víš, že jsem málem Doylovi uvěřil, když říkal, že nemám pravdu?
- Ano? - Koukni.
Jediný člověk z celého dvora, který se nepřišel podívat k oknu.
Vidíš?
Proč by ale Thorwald zabíjel malýho pejska?
Protože něco věděl?
Vyplatilo se na tohle čekat celý den?
- To tam uklízí? - Meje zrovna kachlíky v koupelně.
Asi hodně nacákal.
Všichni máme v hlavě totéž.
Zabil ji tam a teď musí smejt ty fleky, než odejde.
Stello, vy máte výrazy.
Pro vraždu ještě nikdo hezký slovo nevynašel.
Liso, tam na poličce je malá žlutá krabička, vidíš ji?
- Na horní? - Jo, podej mi ji. A ještě kukátko.
Něco mě...
Tyhle jsem dělal před dvěma týdny. Doufám, že to najdu...
Co to hledáš?
Jestli to najdu a mám pravdu, tak jsem vyřešil vraždu.
- Paní Thorwaldové? - Ne.
Ne. Toho psa.
Už vím, proč Thorwald zabil toho psa.
Podívej se a řekni, co vidíš.
Teď se podívej bez něj.
Ještě jednou. A teď takhle. Vidíš?
- Je tam jen ten dvůr, nic víc. - S jednou velmi důležitou změnou.
Myslím ty kytky na tom Thorwaldově záhonku.
- Tam, co čenichal ten pes? - Jo, kde hrabal.
Podívejte, ty kytky...
Ty dvě žlutý blíž k nám jsou teď o něco menší.
Jak je možný, že se kytky za dva týdny zmenší?
- Asi je tam něco zakopaný. - Paní Thorwaldová.
Asi jste nikdy moc nechodila na hřbitov, co?
Na takovýmhle malinkým kousíčku ji Thorwald rozhodně nemohl zakopat.
Ledaže by ji tam strčil ve stoje. To by pak nepotřeboval nůž a pilku.
Podle mýho je její každý kousek někde jinde. Jedna noha v řece...
- Nechte toho. - Ne, něco tam je.
- Ty kytky někdo vykopal a zase zasadil. - Zakopal tam ten nůž a pilku.
- Zavolejte Doyla. - Ne, počkáme si, až se trochu setmí...
- a já tam pak dojdu a vykopu to. - Nikde kopat nebudeš, přijdeš o krk.
Ne, ne.
Doyla volat nebudu, dokud nenajdu tělo paní Thorwaldové.
Musíme se nějak dostat k němu do bytu.
Balí si.
Honem, podej mi tužku.
Stello, prosím, ještě kus papíru. Tamhle někde musí být.
Co jste s ní udělal?
Udělals to, Thorwalde, udělal.
- Pozor, Liso, jde ven. - Neměl jste jí to dovolit. - Podívejte.
Zaplaťpánbu, že je to za námi.
- Můžu se napít? - Jistě, prosím.
Chystá se pryč. Teď jde jen o to kdy.
Můžu si půjčit tu přenosnou klíčovou dírku?
Jen mi řekněte, až něco uvidíte.
- Tak já nevím. - Nevíte co?
Slečna Osamělá si nachystala prášky na spaní, pěkný dryáky.
- To poznáte na dálku? - Já už jich měla v rukou tolik,
že bych mohla uspat celou čtvrť.
- Má jich tolik, že by se mohla...? - To ne, ale to ostatní je...
Měla jsem namále.
Jak na to reagoval, když četl ten vzkaz?
S tím výrazem by asi žádnou půjčku v bance nedostal.
Jeffe, kabelka.
Co když se v ní skrývá také snubní prsten naší milé paní Thorwaldové?
Když telefonoval, vytáhl z ní tři prsteny. Jeden s diamantem,
jeden s nějakým velkým kamenem, a pak jednoduchý zlatý kroužek.
Snubní prsten by za žádnou cenu nenechala doma.
Vy svůj snubní prsten sundáváte?
Než bych si ho dala sundat, to bych si radši nechala useknout prst.
Pojďme se podívat, co je tam zakopaný.
Proč ne? Vždycky jsem chtěla paní Thorwaldovou poznat.
- O čem to mluvíte? - Nemáte lopatu? - Nemám.
- Bude možná dole v suterénu. - Jestli se necítíš, tak se nekoukej.
Jen nechci, abyste vy dvě skončily jako ten chudák pes.
- Na tom možná něco je. - Tak počkejte, dejte to někam.
Nemá cenu riskovat.
Podej mi telefonní seznam.
- Na co? - Třeba se mi podaří ho vylákat z bytu.
- Stačí nám pár minut. - Zkusím ho trošku zdržet venku.
Thorwald...
Chelsea 2-7099.
Už jsme ho vystrašili, třeba se nám to podaří zas.
Mluvím pořád v množném čísle, ale největší riziko nesete zajisté vy dvě.
- Vezmeme ho do spolku? - Jsem pro.
Chelsea 2-7099.
Chelsea...
2-7...
Zvedni to, Thorwalde.
Určitě jsi zvědavý.
Co když ti volá přítelkyně? Ta, kvůli který jsi vraždil?
Dělej, zvedni to.
Haló?
Dostal jste můj vzkaz?
Dostal jste ho, Thorwalde?
- Kdo jste? - Dám vám příležitost to zjistit.
Sejdeme se v baru v hotelu Albert. A to hned teď.
- Proč bych to dělal? - Jde o obchodní záležitost.
Totiž o pozůstalost vaší zesnulé ženy.
Nemám ponětí, o čem to mluvíte.
Nechte toho, nebo to položím a zavolám policii.
- Mám u sebe jenom sto dolarů. - To bude stačit.
Čekám v hotelu Albert. Budu vás vyhlížet.
- Tak pojďte, Stello. - Jedna se pořád dívejte sem do okna.
Až ho uvidím přicházet, dám vám světelné znamení.
- Být Doylových. - Tady Jefferies, přítel pana Doyla.
- S kým mluvím? - Já tu hlídám děti.
- A kdy se mají Doylovi vrátit? - Objednali si mě do jedný.
Šli na večeři, a pak možná ještě do klubu.
Kdyby náhodou volal, řekněte mu, ať zavolá Jefferiese.
- Mám pro něj veliký překvapení. - Má vaše číslo, pane Jefferiesi?
- Ano, má. Dobrou. - Dobrou noc.
S tou slečnou Osamělou se Stella asi zmýlila.
Liso, kam to...? To ne!
Liso, co to děláš? Nechoď tam!
Honem, dělej, běž pryč!
Máte zavolat na Thorwaldovo číslo, až ho uvidíte přicházet.
- Zavolám tam hned. - Ještě chvilku ji nechte.
Sjedem to ještě jednou...
Slečna Osamělá. Zavolejte na policii.
- Ústředna. - Dejte mi policii, 6. okrsek.
Ano, pane.
Pane Jefferiesi. Ta hudba ji od toho odvrátila.
Liso!
Liso.
- 6. okrsek, seržant Allgood. - Nějaký muž napadl ženu
v bytě na Západní 9. ulici, 2. patro, zadní vchod. Pospěšte si!
- Jméno? - L. B. Jefferies.
- Telefonní číslo? - Chelsea 2-5598. - Hned jsme tam.
Bylo otevřeno.
- Počkejte, dejte mi to. - Ne!
- Nikam nepůjdete! - To ne!
- Pusťte mě! Jeffe! - To snad ne!
Jeffe!
Liso!
Stello, co budeme dělat?
Jeffe!
Už jsou tady!
Co to má znamenat? Proč jim to neřekne?
- Protože je chytrá. - Chytrá? Takhle ji ale zatknou.
Dostanu ji z toho.
Má ten snubní prsten!
Zhasněte! Viděl nás.
- Jak dlouho tam Thorwald zůstane? - Nebude čekat, až mu vyprší smlouva.
Podejte mi peněženku.
- Na co ji potřebujete? - Abych dostal Lisu ven na kauci.
Mohl byste ji tam nechat až do úterý, a pak si klidně někam upláchnout.
- 127 dolarů. - Kolik potřebujete?
Za vloupání, když je to poprvé, je kauce 250.
- Podívám se k Lise. - Ano.
- Kolik tam má? - 50 centů. - Vemte tohle.
- Já mám u sebe asi 20. - Co ten zbytek?
Až Lisu ti policajti uviděj, složej se sami.
Pospěšte si.
Okamžik... Běžte rychle!
- Tady Jeff. - Tak co mi povíš tentokrát?
- Doyle, mám pro tebe něco úžasnýho. - Proč já ti volal zpátky!
Doufám, že mi zase nezačneš vykládat o nějakým vrahovi...
Poslouchej. Lisa je ve vězení, sebrali ji policajti.
- Tvoje Lisa? - Jo, moje Lisa.
Dostala se k Thorwaldovi do bytu, ale on se vrátil, a já nevěděl,
jak ji odtamtud dostat, tak jsem zavolal policajty.
- Já jsem ti říkal... - Já vím.
Šla tam opatřit důkazy a taky je našla.
- Jako například co? - Snubní prsten paní Thorwaldový.
Kdyby byla ještě naživu, měla by ho na ruce. Je to tak?
- To je možný. - Je to fakt.
V noci tu zabil jednoho psa, protože začal hrabat v zahrádce.
Protože tam něco zakopal a ten pes to vyčenichal.
- Nějakou starou kost? - Jak svý ženě říkal, to nevím,
ale jak chodil pořád v noci někam s tím kovovým kufříkem,
tak v něm si neodnášel svoje věci, protože ty má pořád nahoře u sebe.
- To byla třeba zase ta kost. - Nejspíš rozčtvrcená.
A pokaždé, když někam volal, tak to bylo meziměstsky.
Kdyby volal svý ženě ten den, co odjela,
proč by mu pak posílala pohled, že dobře dojela?
Proč by to dělala?
- Kam Lisu odvedli? - Na 6. okrsek.
- Už jsem tam poslal kauci. - Třeba ji nebudeš potřebovat.
- Podívám se na to, Jeffe. - Dobře. Pospěš si, prosím tě.
On ví, že ho pozoruju. Dlouho tam asi už nezůstane.
Jestli je to tak, jak říkáš, přijdeme si pro něj. Tak zatím.
Haló? Tome, myslím, že Thorwald už je pryč. Nevidím...
Haló?
Co ode mě chcete?
Vaše přítelkyně mě mohla udat. Proč to neudělala?
Co tedy chcete? Peníze? Já žádný nemám.
Řekněte něco.
Promluvte. Řekněte mi, co chcete!
Můžu dostat ten prsten?
Ne.
- Řekněte jí, ať mi ho vrátí. - To nejde, teď už ho má policie.
Liso! Doyle!
Tamhle!
Podívej! Nějaká rvačka!
Chce ho vyhodit z okna!
Doyle!
Creele, dej mi svoji zbraň!
- Promiň, přišel jsem co nejrychleji. - Nikdo se ho nedotýkejte.
Přineste mi zdravotnickou brašnu.
- Miláčku, hlavně že se ti nic nestalo. - Radši mlč, ty blázínku.
Jsem na tebe pyšnej.
- Tohle ti snad k prohlídce stačí. - Jo, jistě.
- Pane poručíku? Jak je na tom? - Je naživu.
Thorwald říká, že prý nám ukáže to místo v řece.
- Řekl vám, co je v tom záhonu? - Jo.
Ten pes prej kolem moc čenichal, tak to vykopal.
Má to doma v krabici na klobouky.
- Nechcete se podívat? - Děkuji, nechci, bez toho se obejdu.
- Doufám, že to bude hit. - Moc ráda bych si to poslechla.
Ta hudba pro mě moc znamená.
Tak pojď, pejsánku.
Zůstaň tam. Zkusíme to ještě jednou.
Pěkně zůstaň...
- Stanley! - Ahoj, lásko!
Páni, co s tebou ta vojna udělala!
Mám příšerný hlad. Nemáš něco k jídlu?
Konečně doma!
Nechal jsi práci? Tak to jsme se ani nemuseli brát.
No tak, miláčku.
PŘES VYSOKÝ HIMÁLAJ
České titulky Brickbox, 2011